Översatt av: SPiRAL och DJMange
PROLOG
KAPITELL ETT: SORG
Hur mår du?
- Frågade du inte det precis? - Det var igår.
Det är tisdag idag.
Har jag varit här länge?
En månad.
Wayne säger...
...att min sorg är ovanlig.
Ja.
Jag måste prata med Wayne. Jag tycker att han ger dig för mycket medicin.
Sluta, snälla. Det finns de som är smartare än dig.
Han har precis slutat skolan. Jag har behandlat fler patienter än han.
- Men du är ingen läkare. - Nej, det är jag inte.
Det är jag stolt över, när jag möter en läkare som honom.
Det är inget ovanligt med din sorg.
Det var mitt fel.
- Jag var också där. - Jag kunde ha stoppat honom.
Nej.
Du visste inte att han brukade vakna om nätterna.
Jag visste att han ibland kunde vakna...
...och ta sig upp ur sängen.
Vi trodde att han sov... Han kunde öppna barngrinden.
Han vaknade...
...och jag blev förvirrad.
Dr. Wanye säger att du vill ha med mig hem.
- Du var tvungen att lägga dig i. - Det är inte bra för dig att vara här.
Snarare tvärt om.
Sorg...
Det är inte någon sjukdom. Det är en naturlig reaktion.
Du måste kämpa med det, inte lägga det på hyllan.
Wayne vet att du är en terapeut.
Han säger att du inte borde behandla din familj.
Du tror du är så mycket bättre, eller hur?
Jag älskar dig.
Det finns inget som gör mer ont än att se den man älskar få fel behandling.
Ingen terapeut vet så mycket om dig som jag.
- Det gör ont! - Jag vet.
Det finns inga genvägar.
- Jag vill också dö. - Det tillåter jag inte.
- Kommer det alltid att vara såhär? - Nej, det kommer att bli bättre.
- Kommer det att bli värre? - Ja.
Du har alltid tagit avstånd från mig och Nick.
Nu när jag tänker på det så har du tagit ett väldigt stort avstånd.
Okej. Kan du ge mig några exempel?
Det är inte så svårt.
Som i somras.
Du hade ett långt avstånd då.
Som far och make.
Det var Nicks sista sommar och du missade den.
Det var inte bra gjort.
Jag har aldrig intresserat dig fören nu, när jag är din patient.
Jag borde kanske inte prata om sånt här.
Du kan prata om allt.
Ditt barn i liv eller död gör dig skiljaktig.
Du har säkert många intelligenta svar på det där.
Faktisk...
Du ville ha lugn och ro för att kunna skriva.
- Det var kanske inte så jag menade? - Det var så jag uppfattade det.
Du och Nick skulle åka till Eden, så du kunde skriva färdigt.
- Det gjorde jag inte. - Inte?
- Du visste inte ens om det. - Varför gav du upp?
Det verkade mindre viktigt där borta.
Som du sa, när jag berättade om mitt ämne. Halt.
- Det har jag aldrig sagt. - Du menade så.
Helt plötsligt var det halt.
- Ännu värre, det blev en lögn. - Jag förstår.
Nej, det gör du inte. Du förstår mycket, men inte det.
Håll andan när jag räknat till fem...
Lugnt.
Gör som mig. Håll andan på fem.
Andas in.
Stanna kvar hos mig. Jag ska lära dig att andas.
Andas in. Två, tre, fyra, fem. Håll andan.
Två, tre, fyra, fem. Andas ut.
Föreställ dig att du blåser på vissna blommor.
Andas lugnt.
Det är bra.
Det är väldigt bra.
Jag sa att det skulle förändras. Du sörjer fortfarande men i en ny fas.
- Vilken fas? - Ångest.
Ångest? Det är fysiskt.
- Det är farligt. - Nej, det är det inte.
Din sorg är inte farlig. Huvuddelen av ångest är fysiskt.
Illamående, muntorrhet, fördröjning på hörseln,-
-skakningar, tung andning, snabb puls.
Ta det lugnt. Ligg aldrig med din terapeut
Oavsett om din terapeut gillar det.
Jag vet att det blir förvirrande, men det är inte bra för oss. Gör andningen.
Håll andan.
- Andas ut. - Älskar du mig?
- Ja. - Hjälp mig då.
Det är det jag gör.
Exponering, det är det enda som verkligen fungerar.
Allt annat är bara tomma ord.
Du måste ha modet att stanna i situationen som skrämmer dig.
Då kommer du att lära dig att rädslan inte är farlig.
Vi gör en lista över saker som skrämmer dig.
Längst upp är det som skrämmer dig mest.
Jag vet inte vad som skrämmer mig.
Ta god tid på dig.
- Jag tänker. - Okej.
Jag tänker, men...
Jag kan väl vara rädd utan att det är något speciellt som skrämmer mig?
Nej! Lugna ner dig.
Stå upp.
Det hjälper inte.
Det var det dummaste jag kunde göra mot dig.
Om du inte kan berätta vad som skrämmer dig,-
-kanske du kan berätta vilka ställe som skrämmer dig.
Var känner du dig mest utsatt?
Vilket är det värsta stället?
Lägenheten?
På gatan? I en affär?
Parken?
Att lyssna på någon?
- Skogen. - Skogen?
- Ja, skogen. - Du ville ju alltid vara i skogen.
Vad är skrämmande med skogen?
Allt.
Vad tror du ska hända i skogen?
Är det någon speciell skog?
- Eden. - Eden?
Vi skriver Eden längst upp i pyramiden.
Inte längst upp.
Nej.
- Det är ingen fara. - Förlåt.
Jag vet inte varför jag gjorde det.
Vi kan börja med att arbeta med din förväntningar.
Blunda.
Känn sätet du sitter på.
Du sjunker ner i det. Det omsluter dig.
Det är en skön känsla.
Du känner en behaglig värme och tyngd.
Din andning är djup...
jämn...
och lugn.
Föreställ dig att du är i Eden.
Du kommer genom skogen.
Berätta vad du ser.
Jag är på bron. Det är kväll.
Knappt några fåglar hörs och vattnen rinner utan ett ljud.
Mörkret faller in tidigt här.
Jag går in i det.
Små rådjur gömmer sig som vanligt.
- Är det svårt att gå där? - Nej, egentligen inte.
Det är väldigt mystiskt.
Mellan träden på sluttningen-
-syns äldreboendet.
- Hur känns det? - Svårt att förklara.
Det borde vara lätt att passera.
Det är som att gå i lera.
Stammen är tjock,-
-men trädet dör långsamt.
Det har en underlig personlighet.
Det har jag alltid känt.
Är du på väg till stugan?
Ja.
Jag går upp för slutten i det långa gräset.
Gå inte in.
Se dig omkring efter något som skrämmer dig.
Lägg dig på gräset.
- Vill du att jag lägger mig ner? - Ja.
- På plantorna? - Ja.
- Ligger du? - Ja.
Bra. Hur ser det ut?
Grönt. Allt är väldigt grönt.
Bra.
Vill du göra det jag ber dig om?
Ja. Vad ska jag göra?
Jag vill att du smälter samman med det gröna.
Kämpa inte emot. Bli grön.
Vad som än händer så var du där och du klarade det.
Låt rädslan komma om den vill.
Vad hjärnan kan se och tro på kan det också återskapa.
- Vad står på? - Marken brinner.
Marken brinner inte.
Vi måste gå.
Jag skulle vilja ligga ner en stund. Bara ett ögonblick.
Självklart. Vi tar en paus.
KAPITEL TVÅ: SMÄRTA (KAOS HÄRSKAR)
Ska vi inte fortsätta?
Ja.
Ja, det borde vi.
Stanna.
Stanna kvar.
Jag vet att det gör ont.. Stanna.
Stanna kvar.
Det är bara ett dumt ekollon.
- Vad gör du? - Jag sätter upp lite träning.
Det är som...
Det är som en lek. Du svek mig igår.
Det hjälper inte att springa. Du måste verkligen känna gräset.
Jag vill att du ska gå från den här stenen...
...till den här.
Skrämmande, va? Är du redo?
Jag ger dig lift dit.
Jag sätter dig på den första stenen.
Håll dig kvar.
Dåså. Jag sätter ner din fot. Jag har dig. Jag är här.
- Jag kan inte göra det här. - Jo, det kan du.
Du kan och du ska. Precis som jag ska. Vi går tillsammans.
Vi går tillsammans, okej?
Okej, andas nu.
Gå ner från stenen. Och ner på gräset.
Kliv ner. Ser du? Vad hände? Ingenting.
Fortsätt att andas. Jag har dig.
Du är jätteduktig, okej. Andas. Fem, fem och fem.
Vi är nästa framme. Du är jätteduktig.
Det går bra.
Vi är framme. Sådär ja.
Du klarade det.
Du har lärt dig nåt!
Inte sant?
Du gjorde det riktigt bra...
Jag saknar honom så mycket.
- Jag har varit rädd häruppe tidigare. - Ja, det låter rimligt.
Jag visste bara inte att det var...
Jag blev rädd och slutade att skriva.
Vad var annorlunda förra gången?
Jag hörde ett ljud.
Nick?
Nick!
Du hörde inte Nick skrika.
Tydligen inte.
För du upplevde nåt du inte kunde förklara irrationellt-
-placerade du Eden mycket högt i pyramiden.
Eden var katalysatorn som utlöste din rädsla.
Du drog slutsatser och knöt känslohändelsen till platsen.
När vi känner oss hotade, Är det naturligt att reagera.
Om faran var verklig, skulle din rädsla rädda ditt liv.
Eftersom ditt adrenalin skulle användas för att fly eller slåss.
Men vad du upplevde var panik, ingenting annat.
Skriket var inte verkligt.
Sluta!
Lugna ner dig.
Du borde inte ha kommit hit.
Du är så arrogant.
Men det här kanske inte varar för alltid.
Har du tänkt på det?
Ekar kan växa och bli hundra år gamla.
De behöver bara producera ett enda träd vart hundrade år.
För att föröka sig. Det kan tyckas trivialt för dig,-
-men det var stor grej för mig att förstå när jag var här uppe med Nick.
Ekollonet föll på taket och...
..fortsatte att falla och falla. Och att dö och dö.
Och jag förstod att...
...allt som brukade vara vackert med Eden var fult.
Nu kan jag höra det jag inte kunde höra innan.